Don't Blame Me, Criss-Cross albummet.
Du lytter til Blue Notes, Blue Nights,
her i New York City.
Det bliver en stormfuld aften, folkens.
Den kommer fra nordøst.
De taler om stærk vind og kraftigt snefald.
Så pas på jer selv.
Nu til et frisk udspil fra det kommende Blue Note-album
af Lee Morgan.
Han flyver virkelig på den her.
- Er det Helen? - Ja.
Det er Lee.
De var godt nok unge dengang.
Jeg kunne ikke tro det.
Vidste ikke hvad jeg skulle tro.
Fordi de var sammen.
De var dem vi forholdt os til.
Dem begge to.
At han havde totalskadet bilen den aften,
kom på arbejde,
og stadig ikke kunne,
komme gennem aftenen i live, du ved?
Jeg kunne aldrig gå ned af den gade igen.
Tog ikke tilbage til New York.
Jeg var ødelagt.
Og jeg var nygerrig på hvad der var sket med Helen.
Og så hørte jeg at politiet havde anholdt hende og sat hende i fængsel.
Og så så jeg hende aldrig igen.
20. FEBRUAR 1972
Jazzmanden Morgan
Populær musiker
Morgan, 33, var
Natklub Storjury kræver
Kone holdt
Jazztrompetists kone anholdt på klub
Lee Morgan Fru Lee Morgan
Det var der jeg mødte fru Helen Morgan første gang.
Ved den bygning.
Vores klasseværelse lå i stuen her,
tættest på døren.
Hver gang vi havde pause, røg fru Morgan.
Mit fag handlede om vestlige civilisationer.
Men jeg begyndte ikke med grækerne og romerne.
Jeg begyndte med de ældgamle afrikanske civilisationer.
Jeg var ikke en traditionel lærer.
VOKSENLÆRER
Faktisk kaldte de mig ikke hr. Thomas.
De kaldte mig Larry.
Næsten alle de studerende kaldte mig Larry.
Og de fleste af dem var på hendes alder,
og nogen af dem var...
Jeg vil mene de yngste var omkring 40.
Fru Morgan virkede som en
der ikke var dygtig akademisk, men hun var streetwise.
Bare hele hendes person var streetwise.
For at præsentere mig selv for klassen,
gav jeg dem altid en biografi om mig selv
med mit billede og alting, hvor der stod,
at jeg var jazzradiovært,
og lidt baggrundsinformation om hvem jeg var.
Da jeg gav den til hende sagde hun: "Jeg elsker jazz."
Jeg svarede: "Virkelig?"
Hun sagde: "Forresten, var min mand jazzmusiker."
Og hendes efternavn var Morgan.
Så jeg sagde: "Din mand? Hvad hed han?"
Og så sagde hun at han hed Lee.
Så jeg sagde: "Lee Morgan, trompetisten?"
Hun sagde: "Ja." Og så så hun underligt på mig.
Som om hun tænkte: "Du kender også historien."
Så sagde jeg: "Jeg vil interviewe dig en dag."
Hun sagde: "Jeg vil tænke over det."
Så i 96, cirka otte år senere,
besluttede hun at... hun ringede til mig og sagde:
"Larry, vil du stadig lave det interview?"
Og jeg sagde: "Ja, selvfølgelig."
Så jeg lånte en båndoptager, bare en almindelig Sony.
Og jeg havde to bånd, jeg tog bare to bånd.
Jeg sagde: "Jeg skal have det interview."
Du ved?
Det var i februar 1996.
I marts 1996 døde hun.
Jeg har aldrig brudt mig om landet.
Min mors største mål var,
da jeg voksede op på landet,
og jeg skulle arbejde på gården,
og jeg skulle gøre at det,
at når jeg blev gammel nok, ville jeg forlade det sted.
Og jeg var...
Jeg var ung.
Og jeg fik børn tidligt.
Jeg fik mit første barn da jeg var 13.
Så fik jeg et andet barn lige efter.
Omkring 14, lige efter.
Så det tog modet fra mig på mange områder.
For jeg havde aldrig sagt jeg ville have børn.
Det havde jeg aldrig.
Men jeg fik dem.
Men jeg opfostrede dem ikke.
Mine bedsteforældre opfostrede dem.
Fordi jeg rejste.
Jeg rejste.
Jeg kom til Wilmington.
Og jeg blev gift her.
Jeg havde kun kendt ham i en uge.
Og det var... det hurtige liv.
Jeg var 17, han var 39.
Han blev druknet.
Hans familie boede i New York.
Jeg forlod Wilmington og boede i New York i to uger.
Og jeg kom aldrig tilbage.
Lee Morgan, mine damer og herrer.
Da jeg først mødte Lee Morgan, var jeg i hæren.
Og i hæren snakkede vi om alt.
SAXOFONIST OG KOMPONIST
De snakkede om Clifford Brown, skuespilleren.
De snakkede om James Dean, skuespilleren.
Og de sagde: "Dizzy Gillespie har fundet en trompetist på 16.
Han hedder Lee Morgan og er fra Philadelphia."
Der hørte jeg hans navn.
En weekend tog jeg hjem til New Jersey.
Og de sagde: "Dizzy Gillespie spiller på Sugar Hill, klubben.
Og Lee Morgan er i bandet."
Så jeg tog til Sugar Hill og så bandet.
Og Dizzy Gillespie spillede solo
og så stoppede han.
Og pludselig så jeg denne unge...
Lee Morgan rejser sig, han begynder at spille.
Det var så sjovt at se ham nærmest udfordre Dizzy musikalsk i bandet.
Han var ekstrem selvsikker.
BASSIST I DIZZY GILLESPIES ORKESTER
På grænsen til at være kæphøj.
Og han var en boblende ung artist
der vidste, han havde talent.
Ingen tvivl om det.
Lee vidste han havde talent.
Bandet, de havde ens uniformer.
Men Lee Morgan og Dizzy Gillespie
og trommeslageren, Charli Persip, havde noget andet tøj på.
De var stjernerne i bandet.
Alle var nærmest i chok.
Her er drengen,
der spiller som en gammel veteran og med gode ideer.
TROMMESLAGER I DIZZY GILLESPIES ORKESTER
Der var ikke nogen der var i tvivl om,
at han ville blive en stjerne.
Det var almindelig blandt musikere
at være pæne i tøjet.
Vi snakkede hele tiden om mode.
Det der blev kaldt Ivy League, var højeste mode dengang.
Og Lee var helt vild med det, ligesom jeg.
Det handlede om at have den bedste bil, den smukkeste dame, mange penge,
de pæneste sko.
Og det var vigtigt for os.
Jeg havde købt den her Austin-Healy.
Og Lee købte en Triumph.
Og jeg plejede at drille ham med det jeg sagde:
"Din bil er ikke så kraftfuld og ikke så hurtig som min bil."
Han sagde: "Vi får se."
Og vi kørte rundt i byen.
TROMMESLAGER
Vi tog ind i Central Park om natten.
For den gang
kunne man køre rundt i Central Park om natten.
Bare kom væk, lad mig komme rundt i det her sving,
så hurtigt jeg kan.
Kunne aldrig vende bilen.
Den store festival med Ahmad Jamal var der.
Lee Morgan løb over banen
i en pause.
Han spurgte mig om jeg ville spille med The Messengers.
Vil du spille med The Messengers?
Og jeg sagde: "Ja."
Og han sagde: "Kom med mig."
Og jeg hoppede ned på banen med ham,
og gik ind i omklædningsrummet hvor Art Blakey var.
Og Art sagde til mig: "Vil du spille i mit band?"
Han havde den stemme.
"Vil du spille i mit band, med The Messengers?"
Jeg sagde: "Ja."
Mine damer og herrer, nu begynder tredje set
med den fantastiske Art Blakey og hans Jazz Messengers
fra verdens jazzhjørne.
Lee Morgan på trompet, Wayne Shorter på tenorsaxofon,
Bobby Timmons på klaver, Jymie Merrit på bas.
Soulbrødre på scenen nu.
De spiller en kølig for jer.
Jeg var en kendt enspænder.
Men med Lee, Lee var vennen.
Du ved?
Han og jeg ville have en debat
om forskellige ting, politik.
Han ville vide alt.
Jeg tog til Europa for første gang med dem.
Og nogle gane når vi spillede,
og Lee spillede en solo,
ville Art råbe til Lee: "Tal til folket.
Fortæl dem din historie."
Han vidste hvordan man fortalte en historie musikalsk.
Jeg har boet det meste af mit liv på 53rd Street.
Ikke langt fra Birdland mellem 8th og 9th.
De kører alle rundt i cirklen der.
Jeg passede altid ind, fordi jeg talte meget.
Og jeg fik et job.
Og jeg begyndte at møde andre.
Jeg begyndte at gå i byen, på klubber.
Der hørte man virkelig musik, jam-sessioner.
Og jeg blev inviteret på morgenværtshus.
Helen var en helt i mit nabolag
fordi hun kom fra syden.
NABO OG VEN
Og hun var en kvinde, der måtte kæmpe,
for hun ville ikke arbejde for nogen.
Hun ville være sin egen.
Når hun gik ned ad gaden i nabolaget,
lagde folk mærke til hende.
Især mændene, for hun havde udfordrende tøj på
Hun havde mange kjoler og dragter i A-snit.
Alt passede hende for hun var meget pænt bygget.
Og om fredagen, skiftede hun sit tøj
og kom nedenunder, når alle drengene fik fri.
De spillede terninger.
Og hun gik over gaden, og spillede terninger med dem.
Hun talte ikke om sin baggrund eller hjem.
Hun sagde kun noget
når hun følte, hun måtte rette noget.
Når noget blev sagt, der ikke var rigtigt,
som hun følte sig utilpas ved.
Det var kun der hun sagde noget.
Jeg vil ikke sidde her
og fortælle dig, jeg var så sød, for det var jeg ikke.
En kvinde, der ville skære dig.
Jeg var skarp.
Ja.
Det var jeg nødt til.
Nødt til.
Jeg var skarp.
Jeg passede på mig selv.
Det er ham.
Han kunne være en entertainer.
Han havde sin egen stil.
Han havde et behageligt grin.
Jeg står ikke for tæt på når vi spiller sammen.
Jeg tager måske min solo.
Ja, jeg træder tilbage.
Jeg kan ikke spille for højt.
Hver gang vi skulle optage ville Alfred Lion og Frank Wolff,
ejerne af Blue Note, medbringe kasse efter kasse
med mad og alting.
Det var som en fest.
Og der var altid en plade
der kom ud af de seks-syv timers optagesessioner.
Med den gruppe, vi havde meget at gøre med at udvikle
det, der blev kaldt Blue Note-lyden.
Hver var de to fyre
som var lige så involverede som musikerne selv.
Drengene kaldte dem Dyrebrødrerne.
BASSIST OG KOMPONIST
Løven og ulven.
Og jeg glemmer aldrig Frank Wolff,
han tog altid billeder.
Han tog nogle fantastiske billeder.
Han skrev musik fra sin ungdom
på "Search for the New Land",
gravede han tilbage i historiens rødder.
Og hvad der kunne opnås med frihed.
Jeg ville ønske verden var sådan.
Jeg ville ønske
at når vi optog
var der altid tanken at det vil blive bevaret for evigt.
Hvad vi vælger, det vil være for evigt.
Min lejlighed var som et åbent hus.
Der var altid bønner klar, kom til middag.
Du spiser, tag til Helens hus.
Mit hus på 53rd Street var stedet.
Første gang jeg mødte min mor, var jeg 21.
Jeg tog til hendes hus, hendes lejlighed.
Og mærkeligt nok, da jeg bankede på døren,
sagde hun: "Kom ind."
HELENS SØN
Og døren var åben, ikke låst, og jeg gik ind.
Og der sad tre kvinder ved bordet.
Og jeg genkendte straks Helen,
første gang jeg så hende, fordi...
Jeg tror man kan sige den store familielighed.
Vi hilste på hinanden.
Og her er hun 35, eller sådan noget.
Og hold da op, du ved.
"Så var du 13 da jeg blev født."
Det tog mig ikke lang tid at hægte mig på hende,
for hun var ret spændende.
Hun arbejdede på en telefoncentral.
Og de satte ledninger i for at skabe forbindelser.
Det var en måde at klare sig på i New York.
Og når man var en kvinde, en sort kvinde,
var der ikke mange jobs.
Alle kendte Helen, fordi hun kunne lave mad.
Og jeg plejede at komme forbi,
og der ville være mange musikere.
Hun sagde altid:
"Hvis du er i nabolaget, så kom forbi. Jeg laver mad."
Og de ville sige: "Okay, jeg er i nabolaget.
Lad os se hvad hun har lavet i dag."
Helen sagde: "Er du sulten?"
Og man sagde: "Bare en lille snack."
Hun sagde: "Jeg laver noget."
Hun stod i køkkenet og lavede steg eller kalkun.
Og man tænkte: "Det bliver lækkert."
Og når hun satte det på bordet,
havde hun måske lavet tærte eller kage.
Og der var kun gået en eller to timer.
Hun var fantastisk i et køkken.
Hun spillede altid god musik, det kan jeg huske.
Altid god jazzmusik.
Jeg kan huske engang, en fest.
Det var et lille sted,
men folk fra alle samfundslag var der.
De fleste af hendes venner var homoseksuelle eller...
"Folk er folk," sagde hun.
Jeg kan huske dette.
Helen vaskede op efter et fantastisk måltid.
Og jeg havde mit kamera med.
Og jeg sagde: "Må jeg tage et billede?"
Og hun sagde: "Nej, jeg kan ikke lide billeder."
Hun ville ikke lade folk tage billeder.
Men jeg ville tage et billede af hende.
Så jeg sagde noget smart.
Jeg kan ikke huske præcis hvad jeg sagde.
Men da jeg sagde det, vendte hun sig rundt.
Og da hun vendte sig rundt, sagde jeg: "Pop!"
Og jeg fik det.
Som annonceret, introducerer vi om et øjeblik,
en af de bedste jazz-grupper i verden
fra Blue Note-selskabet.
De her fyre har spillet sammen siden 1955.
Og nu, er de en af verdens bedste jazzgrupper,
og de spiller i hele verden.
Sådan.
Han pjatter her.
Stikker tungen ud.
Han hygger sig virkelig med den unge dame.
De danser deres lille dans.
Det var det det hele handlede om, være pæn og have pænt hår,
BASSIST
være på scenen. Det var det hele.
Vi ville imponere en ung dame.
Kommer ind sådan: "Hvad så der?"
Jeg tænker på de gode tider vi havde.
Der var mange gode tider.
Vi havde pause, vi spillede, vi havde pause
og jeg gik lige i baren og fik en dobbelt cognac,
nogen gange en trippel.
Og så spiste vi.
Vi havde alle en plan.
Vi spiste så vi kunne være ædru nok.
Men jeg var...
Jeg troede jeg var fra hæren. Jeg var stadig 26, 27 år.
Og alkohol, man sveder det ud.
Og man vakler eller svajer ikke på scenen.
Man vakler ikke.
Det er ikke sejt at vakle.
Man skal være stærk.
Jeg drak, og så havde jeg et tyndt slør omkring mig,
det var mit rum.
Mit lille drømmerum.
Og så spillede vi.
Jeg ser på hans baghoved.
Det er en bandage.
Det er helt oppe i mit ansigt: "Hvad sker der med ham?"
"Hvad laver du, mand?
Lee, hey, hvad laver du?"
Jeg var med ham i Chicago.
Jeg var med Donnie Washington,
og han var med Art Blakey.
Og det var der jeg opdagede,
at han var faldet for stofferne.
Og det var meget uheldigt
for han havde et sjældent talent.
Og jeg var meget skuffet,
men jeg spurgte ham om der var noget, jeg kunne gøre.
Og der var ikke noget jeg kunne gøre der.
Og pludselig talte man om at fyre ham.
Og næste gang var han og Bobby Timmons...
havde forladt gruppen.
Der var en del bekymring...
om hvad der skulle ske i hans liv,
som vi ikke havde nogen kontrol over.
"Lee, hvorfor gør du ikke det her."
Vi vidste det.
Da han gik, kom vi ikke til at se ham.
Du ved...
Vi kunne ikke tage med ham hjem.
Ikke alle musikere eksperimenterede med stoffer.
Jeg gjorde aldrig.
Vi spillede på Birdland en gang. Det er en mandag aften
og Lee kom uden sko.
Fordi han have tøfler på.
Og han prøvede at legitimere det.
Han sagde: "Hvad er der galt med jer?
Ja, jeg har tøfler på." Men han havde solgt sine sko,
for at købe stoffer.
Heroin, hvis du kender til det,
gør en meget syg og det er smertefuldt, hvis man ikke får det.
Og han sagde han hellere ville det end at spille trompet.
Fordi han var god til at spille trompet.
Det var stofferne han ikke kunne styre.
Jeg spurgte ham om... da han lå ned,
så jeg at han havde et sår på siden af hovedet.
Jeg spurgte til det. Og han fortalte mig om det.
Han var blevet høj,
havde fået en overdosis og var faldet,
og havde slået sit hoved på en radiator.
Han var væk,
og kunne lufte brændt kød.
Og radiatoren havde brændt et stort hul.
Og hvis man lægger mærke til hans billeder efter 1965,
redte han sit hår fremad.
Og det var kun når han holdt sit hoved på en bestemt måde,
at håret ville falde væk, så man kunne se arret,
brændemærket på hans hoved.
Lees lyd har været i mit hoved siden jeg var 18.
Jeg elskede hans spil.
Da jeg kom til New York, var det en anden tid.
Og jeg så ikke Lee Morgan.
Han var der ikke.
Indtil en dag, underligt nok,
hvor jeg var med undergrundsbanen,
og vi kom til måske 125th Street.
Og toget stoppede,
og jeg kiggede ud ad vinduet.
SAXOFONIST OG KOMPONIST
Og jeg så den her fyr.
Og han havde lang frakke på fordi det var vinter,
og han havde sit hoved bundet ind... i et tørklæde eller sådan noget.
Og lige da toget kører igen,
ser jeg hans ansigt.
Det var Lee Morgan.
Men han lignede en hjemløs.
Det var en meget sørgelig tid.
Ingen ville ansætte ham.
Han faldt så langt som man kan.
Og så mødte han på en eller anden måde Helen.
Jeg lagde mærke til du kalder ham Morgan.
Ja.
Hvorfor kalder du ham Morgan?
- Det er hans efternavn. - Okay.
Og jeg kaldte ham Morgan.
Morgan var et af de mennesker der kom i mit hus.
Og af en eller anden grund jeg ikke kender,
rakte mit hjerte ud til ham.
Jeg så den her lille dreng.
Jeg kan huske det var så koldt.
Han havde sin jakke på.
Jeg sagde: "Har du ingen frakke?"
Og jeg sagde: "Hvad laver du i den jakke?"
Og jeg sagde: "Barn, det er minusgrader derude."
Jeg sagde: "Barn, du skal have din frakke."
Jeg sagde: "Hvor er din frakke?"
Han sagde: "Jeg pantsatte den."
Jeg sagde: "Jeg finder en frakke til dig.
For det er for koldt."
Og så hang han på mig.
Hans tænder var blevet slået ud.
Han havde bøjle på der reddede tænderne,
og der var gået år, og han havde ikke fået taget den af.
Men jeg sagde: "Spiller du ikke?"
Jeg sagde: "Du skal tilbage på arbejde."
For jeg kunne se de behøvede ham.
De sagde: "Lee Morgan skal spille der og der.
Han er der måske ikke."
Han sagde: "Det ved jeg."
Jeg sagde: "Det kan du ikke gøre."
Jeg synes Helen var super.
Hun var hans fortrolige.
Hun var hans ven, hans elsker.
Hun var ældre.
Og hun var bestemt
ikke bange
for at være sammen, med en der var ustabil.
Jeg kender ikke meget til hendes baggrund,
men den har givet hende styrke.
Hun havde en stille styrke over sig.
Og han havde tillid til hende.
Vi fik en lejlighed.
Vi flyttede væk fra centrum.
Morgan kom på hospitalet i Bronx.
Det hospital,
de gav ham metadon,
man gik derind og blev der.
Han overgav sig selv. Han gik ind.
To blokke fra Yankee Stadium og Bronx.
Men det var...
Det var et trin op
fra hvad det var.
Da han kom ud, det var da jeg arbejdede,
snakkede med folk.
Og da han kom ud, begyndte de at øve.
Fordi folk, alle ville... spille med ham nu.
Det var ikke noget problem at få arbejde.
Jeg kom fra prøve med Joe Henderson
hos Chick Corea.
Jeg kan huske det på grund af hans bageri.
Hans familie havde et bageri der.
Og da jeg kom ud fra bageriet, stod jeg på hjørnet
og så ned, og der var Lee Morgan.
Og han stod op.
Så vi snakkede sammen.
Jeg havde ikke set ham i et stykke tid.
Og med tanke på alt han var gået igennem,
var jeg overrasket over at han kunne holde sammen.
Han fortalte at han ville starte en nu gruppe.
Og om jeg ville være med?
Så vi startede et sted der hedder Slugs.
Han kom aldrig til et job uden hende.
Vi lavede kontrakten med hende.
Hun var manager for ham.
Jeg fandt altid ud af: "Hvornår kommer han?"
"Han kommer på det og det tidspunkt."
"Okay, på det tidspunkt." Det var altid med hende.
Hun bar hans trompetkasse.
Hun gjorde alt for ham.
Han spillede meget.
Han begyndte at tage hvid skjorte på.
Skjorte, slips, læderjakke, skopudsemiddel.
Han ville være ren nu.
Han ville være ren.
Og når han skjorter ikke er strøgne, ville han have jeg skal stryge dem.
Jeg gjorde alt det.
Han skrev en melodi til mig, kaldet "Helens ritual".
Putte creme og ting på.
Blive klar til at gå ud tog en halv time.
For jeg havde en ritual med den creme.
Hver dag når vi gik ud,
den creme.
"Helens ritual."
Jeg mødte ham ikke før forholdet gik godt.
Og jeg sagde ja.
Vi var cirka lige gamle.
Og jeg sagde: "Frk. Helen."
Og jeg ville sige at de havde behov for hinanden,
da hun mødte ham.
Hun havde nogen at tage sig af,
og han havde nogen der tog sig af ham.
Og det så ud til at være en god ting.
Godaften, mine damer og herrer.
Jeg hedder Lee Morgan.
Og til jer der lige er kommet,
skyldes alle disse mikrofoner
at vi optager live for Blue Note Records.
Lee Morgen Kvintet live fra Hermosa Beach, The Lighthouse.
Her er "Absolution".
Vi nød det.
Vi nød det virkelig,
fordi det, for det første, gav os en chance for
at være væk fra New York i en måned.
Fordi vi var her ved havet.
Jeg kan huske en ting, at Lee øvede sig hver dag.
Ja.
Han fik mig til at føle at jeg også skulle øve mig.
Han nød ikke at have sko på
og gå i sandet med bare tæer.
Hvordan kan man være andet en afslappet?
Det var et godt sted af slappe af.
LEDIGT
Lige nu er det bare mig og min kone, alene.
Mange gange, mindst halvdelen af tiden,
- tager jeg hende med. - Ja.
Hun fungerer som kone, kok, sekretær...
alt andet.
Og så er det også en god ferie for hende.
Jeg kunne forstå Helens position.
Hun ville være i den verden.
Og han var nøglen.
Og at rejse op og ned af vestkysten
og gnubbe albuer med det slæng.
Hun arrangerede alle deres rejser.
Man kunne se det her store hoved komme ind ad døren,
og man vidste det var Helen.
Det var en god del af hans liv, det er jeg sikker på,
de holdt virkelig af hinanden.
De elskede hinanden.
Jeg så den nogen gange gå og holde i hånd.
Grinede af noget.
Lee fik hende altid til at grine.
Og jeg tror det var det, hun bedst kunne lide.
Jeg mødte Miles...
klam.
Klam, du ved?
Jeg mødte ham.
Han sagde hej, jeg sagde hej.
Han sagde: "Hvem skal du forestille?"
Jeg sagde: "Jeg skal ikke forestille.
Jeg er Helen Morgan."
Han sagde: "Du mener Morgans kvinde?"
Jeg sagde ja.
Han sagde: "Du ved nok hvem jeg er."
Og jeg sagde: "Jeg behøver ikke vide hvem du er."
Og så grinede han.
Han sagde: "Du er smart i munden."
Og så sagde han følgende ord til mig:
"Jeg roder ikke rundt med nogen kællinger, der er smarte i munden."
Og jeg sagde: "Sådan ser jeg ikke mig selv."
Hun var underholdningens kone.
Det var hendes ting.
Det så ud til at virke, så vidt jeg kunne se.
Og al magt til hende.
Jeg så hende en dag, og jeg sagde: "Er du stadig sammen med Morgan?
Hun sagde: "Selvfølgelig."
Hun sagde: "Jeg fik ham på fode igen,
og vi laver det og det..."
Så så jeg en anden Helen.
Det var ikke den Helen jeg var vokset op med.
Det var en kvinde som tog sig af andre og nærmest havde adopteret et barn,
for der var stor aldersforskel mellem Lee og hende.
Og jeg var meget stolt af hende.
Jeg var stolt af hende da jeg kendte hende som ung.
Men som voksen, blev jeg endnu mere stolt af hende.
Fordi hun hjalp en, som havde talent, med at komme på fode.
Hans liv blev genoprejst af Helen.
Og det var en fornøjelse af se.
Han havde sin egen gruppe.
Han spillede og producerede.
Han levede.
Nogle gange mødtes vi i hans lejlighed...
deres lejlighed.
Lee ringede til mig.
Han sagde: "Hvorfor kommer du ikke over til middag?"
Så jeg sagde: "Okay."
Deres lejlighed var smuk.
Den var ulastelig.
Helen tog sig af huset.
Hun ville lave en god middag.
Vi satte og ned og spiste.
Og efter middagen ville Lee
gå i byen.
For han kunne lide at gå ud og høre andre musikere.
Så gik vi.
Helen ville sige: "Nej, jeg går ikke med,
for I bliver ude til sent,
og jeg vil bare blive her.
Det vil være godt at få ham ud,
så jeg kan være her alene."
Hun sagde nærmest: "Tag ham væk."
Den slags ting.
Han sagde: "Jeg kommer tilbage."
Men det var altid sjovt.
I den tid sagde jeg altid: "Lee har ikke bare brug for
støtte fra hans hjem, fra Helen,
men han har brug for at komme i en gruppe af unge mennesker,
der er ambitiøse lige som ham selv."
Så jeg tog ham med til Jazzmobile Workshop.
Jeg lærte fra mig til alle der var interesserede.
Det var mest til unge,
men alle kunne komme.
Det var ikke rigtig undervisning.
Vi havde arrangementer for store bands, små bands og så videre.
Og de blev doneret af Thad eller Benny Golson,
eller Oliver Nelson, Wayne Shorter.
- Du ved, vores top komponister. - Ja.
Og det får en chance for at spille.
Og de mere talentfulde forsøger at skrive selv.
Vi evaluerer deres ting.
Jeg lægger tit mærke til når jeg snakker med dem,
og jeg nævner noget,
noget der skete i 50'erne,
taler om Clifford Brown...
Så kigger han underligt på mig.
Og jeg husker at jeg taler med en på kun 15 år.
Du ved? For ham er jeg en oldsag.
- Ja. - Forstår du hvad jeg mener?
De unge drenge, de elskede ham.
Og de sugede alt til sig som han gav.
Og han gav og gav.
Jeg finder at
essensen i kreativitet er tingenes nyhed.
Og det eneste måde at holde tingene nye
er at have konstant forandring i miljøet
og omgivelser og folk.
Og det er det der er så spændende ved at være jazzmusiker.
Det er det sjove. Det er jeg så meget af.
Det er sjovt.
Fjolle rundt.
Jeg kan godt lide den.
Jeg mødte Lee Morgan i slutningen af 50'erne i Atlantic City, New Jersey,
VEN
da min familie arbejdede dernede
i de forskelle klubber,
før kasinoerne.
Og Lee Morgan var på The Cotton Club med The Cookers,
hans egen gruppe.
Vi hængte ud, gik i biografen,
fik popcorn, spildte den.
Han grinede som et barn.
Og jeg kunne lide ham fordi han var nede på jorden.
Han kaldte sig selv Howdy Doody.
Det var vores interne joke
fordi han havde store ører som Howdy Doody,
der var en dukkeklovn for år tilbage.
Så siger han: "Jeg er Howdy Doody."
Og han kaldte mig Baby Huey fordi jeg havde en stor numse.
Han siger: "Lad os gå op til Blue Note og vælge nogle albums,
og så lytter vi til dem."
Og dengang havde jeg en ottespors i min bil.
Den var lige så stor som en VHS,
den var kæmpe at have i bilen.
Og så kørte vi rundt og lyttede til musik.
Kørte ned ad West Side Highway,
og endte ved George Washington Bridge og lyttede til musik.
Ikke noget smart, vi hængte bare ud.
Det var alt vi gjorde.
Jeg smed ham af enten ved toget eller ved Grand Concourse,
og jeg skulle ikke tilbage til New Jersey.
Lee så lidt til en pige.
Ved du hvad jeg mener?
Da han kom på fode, advarede jeg ham.
Og så hængte de ud.
Hun var... du ved.
Han havde nogen at...
Jeg begyndte at hænge ud.
Jeg gik ud på badeværelset, og så var de derinde, og du ved.
Jeg fik en opringning fra Helen.
Og Helen ledte efter Lee.
Og Lee blev aldrig væk hele natten.
Aldrig.
Normalt når han var ude, var han sammen med Helen.
Ellers var han sammen med mig.
Sådan var det.
Og så sagde hun: "Jeg er meget bekymret for ham,
for han kom ikke hjem i går.
Og han ringede ikke.
Du tror ikke der er sket noget med ham,
eller ved du hvad der sker?"
Har du set ham?"
Og jeg sagde: "Nej, jeg har ikke set ham."
Senere på dagen ringede Lee til mig.
Og jeg fortalte at Helen havde ringet.
Han sagde: "Ja, det ved jeg. Hun har ringet til alle."
Og han sagde: "Jeg mødte den her kvinde,
og der var en vibe mellem os,
og jeg tog hjem til hende, og jeg tog ikke hjem."
Jeg tænkte bare "Wow".
Hvor gammel er du nu?
OKTOBER 1971 - LEE INTERVIEWET I HELENS OG LEES LEJLIGHED
Treogtredive.
Du er stadig ung. Du har været i gang i mange år.
Ja.
Jeg begyndte med Dizzy da jeg var 18.
Ja.
Så det vil sige, de sidste 15 år.
Det er lang tids læring.
Mellem jul og nytår, da det blev 1972,
hang vi ud i New Jersey og tog på en lokal bar.
Og han spillede pool med mine venner.
Han ville bare være i New Jersey
tage på den diner, som havde åbent hele dagen,
East Orange Diner fra East Orange, New Jersey.
Tage på den diner.
Og nytårsaften var vi hos mig.
Hængte ikke ud, festede ikke, ikke noget.
Vi stirrede bare på akvariet.
Jeg havde et 400-liter akvarium fra mine børn.
Akvariet var hovedattraktionen hos mig.
Fordi fiskene var virkelig seje.
Han sad bare og stirrede betaget på fiskene.
Og han sagde: "Jeg komponerer ikke mere."
Jeg plagede ham aldrig.
Jeg ville bare have han undersøgte sin sjæl og havde det godt med det.
På grund af hans afhængighed
var hans seksualitet meget begrænset.
Næsten ikke-eksisterende
på grund af det han havde været i gennem.
Det chokerede mig ikke, for vi var gode venner.
Og nytårsaften vækkede han mig kl. 3 eller 4
da det var blevet 1972.
Og han sagde der ville ske noget drastisk.
Han sagde: "Jeg kan mærke det."
Jeg hørte fra Lee at vi skulle lave en TV-optagelse
på et program kaldet Soul.
Programmet havde jazz-optrædener.
Og publikum var unge sorte lyttere
der virkelig kunne lide jazz.
SAXOFONIST OG KOMPONIST
Så det var godt.
Det var et godt program at deltage i.
Godaften.
Jeg er jeres vært, Jerry B. I aften i Soul
kommer trompet-stjernen Lee Morgan.
Det var et fedt set.
Og det var godt at have muligheden
for at være på TV dengang.
Her er bror Lee Morgan og The Quintet.
Vi vil gerne spille en ny en.
Det er komponeret af vores bassist Jymie Merrit
og er dedikeret til søster Angela Davis.
Titlen er "Angela."
Vi optog en melodi kaldet "Angela"
som var noget, Lee havde bedt mig skrive
til ham.
Og det virkede som om det var noget, der skulle
håndteres den gang.
Jeg kan ikke lide mærkater i musik.
Jeg kan ikke lide ordet "jazz". Det er et dårligt ord.
Det er ikke et ord vi fandt på.
Det var det vi fik at vide, det var.
Ligesom nogen sagde vi er negere, eller...
Det er det samme.
Hvis du spørger mig hvad jeg kalder vores musik,
er det bedste, jeg kan finde på, nok "sort klassisk musik."
Men det er også et bredt begreb.
Han var i fjernsynet og selvfølgelig var jeg der.
Men det betød ikke noget!
For da vi gik, gik han med hende.
Og jeg gik...
du ved.
"Hvad laver du?" Jeg sagde:
"Jeg er ikke sådan en kvinde du kan med
mens jeg er din første kvinde, og du har en ved siden af."
Jeg sagde: "Sådan er jeg ikke bygget.
Det er ikke mig.
Jeg ville aldrig... nej...
Jeg er ikke første dame hvis du forlader mig hver aften,
og er sammen med en anden.
Jeg er ikke..."
Jeg rejste mig op og sagde at jeg havde nogle venner i Chicago,
og jeg ville besøge dem.
Og jeg sagde til ham: "Jeg tager til Chicago.
Jeg ved ikke hvornår jeg kommer tilbage."
Jeg sagde: "Jeg føler der kommer noget dårligt ud af det her."
Og den søndag tryglede han mig om at blive.
Han sagde: "Du må ikke gå.
Du må ikke tage til Chicago," sagde han.
Jeg sagde: "Vi kan ikke... Jeg kan ikke leve sådan her."
Jeg sagde at sådan er jeg ikke.
Og jeg tog ikke til Chicago.
Og jeg sagde til ham: "Morgan,
jeg begår den største fejltagelse i mit liv."
Dette er de lange nyheder.
Den nationale vejrservice advarer om at den vind der rammer byen,
kan tage vinterens største snefald med sig.
Vindstød på op mod 15 meter i sekundet, og mere sne og slud forventes.
Kraftig vind og temperaturer
mellem 0 og 3 grader.
Myndighederne råder alle til at blive inde...
Den aften havde vi et job på Slugs.
For det første var Slugs
en rå saloon.
Når man kom ind, var der savsmuld på gulvet.
Og scenen var bagerst.
Det var et af de steder
hvor musikerne spillede hele tiden.
Det havde ry for at være et sted hvor man virkelig kunne høre kattene.
Jeg kan huske det var en svær aften.
Den begyndte på en måde og sluttede på en anden.
Der var sne...
Og da vi kom frem, var det 60 cm sne.
Jeg kan huske det fordi jeg skulle have mit instrument med.
Så tog jeg tilbage til Philadelphia dagen efter.
Og det var det.
Det var den 18. februar.
Jeg mødte Lee for at spise middag.
Og han kunne lide den kjole jeg havde på.
Jeg kan huske han snakkede om min kjole.
Og vi spiste.
Og så sagde jeg: "Det bliver snestorm,
jeg skal tilbage til Jersey.
For jeg kører ikke i sneen."
Han sagde: "Bare kør mig til Bronx, jeg skal have mit horn,
og sæt mig af på Slugs."
Og det var planen.
Og den lørdag ved jeg ikke hvad der skete.
Jeg sagde: "Jeg skal på Slugs."
Han arbejdede dernede hele den uge.
Jeg havde ikke været der hele den uge.
Og den her fyr, Ed, boede hos mig.
Og Ed var homoseksuel.
Og Ed kendte alle musikerne.
Og jeg sagde: "Ed, kom nu."
Han sagde: "Gå ikke."
Jeg sagde: "Nej, jeg går."
Han sagde: "Jeg vil ikke have, du går."
Som du måske ved, er mange af gaderne i Bronx med brosten.
Og vi gled på brostenene og totalskadede min bil.
Så vi fik... Der skete os ikke noget.
Vi havde vores pelse, og vi var helt klædt på.
Det var tæt på Grand Concourse...
Han gik op ovenpå og hentede sit horn.
Jeg sagde: "Jeg skal tilbage til Jersey."
Min bil var totalskadet.
Der var måske 10-12 cm sne på det tidspunkt.
Vi kørte ned med taxa fra Grand Concourse til Slugs.
Nu var der omkring 18-20 cm sne.
Han sagde: "Jeg skal gå på scenen, jeg er lederen, det er min gruppe."
Og han havde flash backs til da han var nede,
og mange gange dukkede han ikke op.
Han sagde: "Jeg kan ikke skuffe dem."
Så jeg gik ind.
Jeg sad ved døren for hvis jeg kunne få en taxa,
ville jeg komme ud derfra.
Det var lønningsaften.
Og Lee var sent på den.
Da han kom ind, skyndte han sig ud på badeværelset.
Han skulle kaste op.
Han havde lige... han bil var totalskadet.
Han var kørt galt på vej til arbejde.
Jeg sagde: "Jeg kigger lige forbi på Slugs
og siger hej."
Og jeg gik over til bandet, til en fyr der hed Freddy.
Og Cam som jeg mødte dernede.
Og jeg gik ind på Slugs.
Mens vi spillede sagde han: "Du skal ikke kigge nu,
men Helen er lige kommet."
Jeg vidste ikke de havde problemer på det tidspunkt.
Men når jeg ser tilbage, var det som en film.
Døren røg op, og der var Helen.
Det var mange mennesker for en snestorm.
Helen kom ind ad døren.
Han sad ikke hos mig, jeg sad ved døren
så jeg kunne kigge ud af vinduet efter en taxa.
"Jeg er her for trækket."
Det var det Helen sagde.
Hun sagde det højt.
Han sagde: "Vil du have et træk?"
Hvilket betød, musikere fik et træk.
De kan trække penge ud af deres løn.
Jeg hørte ikke skænderiet.
Jeg vidste der foregik noget.
Det sneede udenfor.
Og mig og min dame besluttede
at vi ville tage på Slugs og se Lee.
Da jeg gik ind, kom Helen hen til mig.
Og hun siger: "Paul, kunne du gå op og snakke med din ven Lee?
Fordi hans lille veninde er der.
Det er ubehageligt for mig at hun der,
og hun skal ikke være her."
Jeg sagde okay.
Så jeg gik over til ham.
Han var i baren og snakkede med en lille dame.
"Lee," sagde jeg, "din kone er her.
Og jeg ved ikke hvem den unge dame er.
Men jeg tror du skal tage hende med ud og finde en taxa
og sende hende hjem."
"Okay, det gør vi."
Det var hans attitude.
Hans kone kom og satte sig hos os.
Morgan kom hen til mig.
Vi snakkede.
Pigen kommer hen.
Og hun sagde:
"Jeg troede ikke du skulle være sammen med hende mere."
"Jeg er ikke...
Jeg er ikke sammen med den kælling,
jeg siger bare, hun skal lade mig være."
Og på det tidspunkt slog jeg ham.
Og da jeg slog ham
havde jeg ikke mig frakke på, men jeg havde min taske.
Han smed mig ud af klubben.
Om vinteren.
Pistolen faldt ud af tasken.
Det var ham der skaffede mig pistolen. Til at beskytte mig selv.
Og jeg rejste mig op.
Min dame sagde til mig: "Paul, Helen er ude i sneen.
Hendes frakke er her.
Kan du ikke gå ud med den til hende?"
Og hun kommer ind.
Lee var klar til at få derop igen,
og spille "Angela" for Angela Davis.
Og han gjorde klar til at gå op igen da Helen kom ind.
Helen går og jeg går,
vi går mod hinanden,
og Lee er i midten.
Og igen prikker hun Lee på skulderen,
men hun har sin lille taske i sin hånd.
Og prikker ham, og Lee vender sig.
Og bang!
Og jeg siger: "Hvad er det?" Vi kigger op.
Lee står stadig, og jeg tror måske...
Jeg ved ikke hvad der skete.
Måske nogen skød noget i luften eller noget.
Det var bare pop-pop.
Pop... Et pop, jeg ved det ikke.
Og så faldt han.
Ja, jeg blev rasende.
Jeg sagde: "Jeg kan ikke have gjort det.
Jeg kunne ikke have gjort det her.
Det må være en drøm.
Og jeg vågner op."
Politiet kom med det samme.
Men... Jeg ved ikke om det var på grund af vejret,
at det tog ambulancen næsten en time at nå frem til klubben.
Jeg tror han kunne have være blevet reddet.
Det tog så lang tid for ambulancen at nå frem.
Alle gik væk...
Jeg tror aldrig jeg fjernede mig.
Jeg... Jeg ved det ikke.
Jeg kunne aldrig gå ned ad den gade igen.
Jeg kom aldrig tilbage til New York.
Jeg tog med ham på hospitaler,
mens jeg sad i det store tomme Bellevue,
løb jeg ud for at se det selv.
Lidt efter så jeg dem komme ud af skadestuen med en stor pose,
de slæbte den hen ad gulvet.
Og der var blod...
der var ikke andre end Lee.
Og jeg gik derover.
Jeg vidste han var væk.
Den kendte trompetist, Lee Morgan, blev skudt
lørdag morgen på en jazzklub i East Village.
Politiet siger at 33-årige Morgan havde skændtes tidligere
med sin kone, Helen Morgan, der skød musikeren
en gang i brystet, efter han var færdig
på Slugs Jazz Club.
Politiet har anholdt fru Morgan,
der skal fremstilles for retten på Manhattan.
Der er ikke kommet flere udtalelser.
Vi havde en mindehøjtidelighed i Philadelphia.
Og...
Og de begravede ham i Philadelphia.
Og det var en trist tid.
Det var... slutningen på en begyndelse.
Kone beskyldt for mordet på trompetist Lee Morgan
Jeg græd det meste af dagen.
Jeg havde ikke grædt i årevis.
Jeg kan ikke huske jeg har grædt sådan.
Og jeg var nysgerrig på hvad der var sket med Helen.
Og jeg havde selvfølgelig hørt
at politiet havde anholdt hende...
Jazz trompetists kone anholdt på klub
...og sat hende i fængsel.
Og jeg så hende aldrig igen.
Og det kom ned.
Mine børn var berørte.
De vidste ikke hvad de skulle tænke.
De ved ikke, hvad de skal tro, ved du nok?
Jeg skulle for retten.
Og så tog vi i fængsel, jeg sad der.
Jeg sad der bare.
Hun var, i et stykke tid...
det var som om
hun ønskede, hun havde skudt sig selv i stedet.
Og at prøve at få hende ud, prøve at få en advokat,
alle den slags ting...
det var ret hektisk.
Advokaten arrangerede det så hun
erkendte sig skyldig i uagtsomt manddrab.
Og jeg tror med to eller fem års prøveløsladelse.
Det var det hun erkendte.
Hun skulle havde tilladelse til at forlade New York.
Vi kørte derned i 1974 eller 75,
noget i den stil.
Vi tog hende med.
Hun ville på besøg.
Det var første gang hun var tilbage.
Hun tog mig med til huset, landet,
hvor jeg blev født, tror jeg.
Hun besøgte sin barndom da vi var der.
Fordi hun var... du ved,
du kan gå uden sko på når du er på landet.
Og at gå...
Hun talte om alle de ting hun huskede.
For alt, hun kunne besøge, var sin barndom,
for hun havde ikke andre forbindelser til det.
Og så flyttede hun tilbage.
Hun flyttede til Wilmington.
Hun blev aktiv i kirken.
Jeg vil ikke bruge ordet "religiøs"
for det var ikke hende.
Men hun havde noget i hende,
efter hun tog et liv.
Hun ville hjælpe folk.
Hun måtte hjælpe folk.
Hun lavede meget mad på et hjem
for kirken,
fordi de elskede hendes mad,
og hun rejste med biskoppen.
Hun flyttede ind, og blev en kendis i kirken.
Og hvordan skal jeg sige... hun fandt frelse.
SKT. LUKAS KIRKE
Jeg var i Rikers.
Og jeg sagde: "Helen, du må tage dig sammen.
Det er færdigt.
Du er færdig, tænk på dig selv.
Du skal tænke på...
du skal finde dig selv mentalt,
acceptere det, du har gjort."
Og advokaten kom og talte med mig.
Han kom og så mig.
Søde korn.
Okay.
Og han fortalte hvad der skete,
han ventede på den rigtige advokat.
- Og... Hej. - Hej, lille fyr.
Hvordan går det?
Og så kom hendes barnebarn ind.
Og vi måtte stoppe samtalen.
Vi stoppede samtalen.
Så jeg sagde: "Må jeg komme tilbage senere?"
For vi var ikke færdige.
Og hun sagde ja.
Og det var i februar 1996.
Og i marts 1996 døde hun.
Jeg kunne ikke tro det.
Alle musikerne var selvfølgelig
bare forvirrede.
Vidste ikke hvad de skulle tro.
For de var begge sammen.
Det var dem vi relaterede os til.
Jeg var vred i lang tid.
"Hvordan kunne hun gøre det mod min bror?"
"Hvis jeg nogensinde ser hende, jeg ved ikke,
skal hun få af høre."
Jeg var virkelig vred.
Det gik jeg igennem i et stykke tid.
Og jeg tænkte altid,
"Hvad skal jeg gøre,
når jeg endelig møder hende?"
Og det var interessant
for jeg spillede på en klub kaldet Needle's Eye.
Og efter hun endelig blev løsladt.
Kom hun på klubben.
Og jeg spillede der.
Og hun kom for at se mig, fordi hun...
vi var alle tætte.
Og jeg havde al den opbyggede vrede.
Og da jeg så hende og hendes udtryk,
og den fornemmelse hun gav mig,
kunne jeg ikke gøre andet end at åbne mine arme.
Og hun krammede mig og græd.
Og hun sagde: "Larry,
jeg er så ked af det.
Det var ikke min mening."
Det var et hun sagde til mig
Og al den vrede
og det hele forsvandt bare.
Jeg var meget vred.
Min første følelse var vrede.
Jeg var vred over at hun havde gjort det
mod nogen jeg anså for en ven,
og nogen det havde bidraget så meget
i hans al for korte liv."
Det var min første følelse, vrede.
Og igen...
Jeg havde også medfølelse.
For jeg forstod at her var en kvinde,
der havde samlet den mand op fra rendestenen.
Jeg mener, bogstavligt talt, rendestenen.
Og gjorde det muligt for ham at fungerer om kunstner,
som menneske.
Nogen gange når jeg snakker med nogen nu,
og jeg siger til dem:
"Du skulle have kendt Lee Morgan."
Så ser de et billede og spørger: "Hvem er det?"
Og jeg siger: "Han hedder Lee Morgan."
DEN 29. AUGUST 1973 KENDTE HELEN SIG SKYLDIG I UAGTSOMT MANDDRAB
HUN BLEV LØSLADT MOD KAUTION EFTER EN NEDSAT FÆNGSELSSTRAF
INTERVIEW MED HELEN MORGAN
LAVET AF LARRY REN THOMAS I WILMINGTON I FEBRUAR 1996
INTERVIEW MED LEE MORGAN LAVET AF VAN WILMER I HELEN OG LEES LEJLIGHED
PÅ GRAND CONCOURSE I OKTOBER 1971
Oversat af: Sophie Jakobsen